E atât de aproape.
Timp de mii de ani, omul s-a simtit bine în prezenta sa.
A fost călăuză pentru călătorii nocturni,
un pontator pentru fermieri,
un punct de repet pentru marinarii aflati pe mare.
În unele culturi, reprezenta un Zeu.
Este singurul obiect cosmic vizitat de fiinte umane.
Iar astăzi NASA planifică o prezentă permanentă acolo.
Dar cum de a ajuns acolo ?
Cum a apărut Luna ?
Răspunsul este mai surprinzător si mai spectaculos
decât si-au imaginat multi pământeni.
UNIVERSUL - LUNA S01 E05
Adaptarea Bubuloimare
La ultima numărătoare, în Sistemul nostru Solar se regăsesc peste 150 Luni.
Neptun detine 13 dintre ele.
Saturn are 48.
Iar Jupiter posedă un surprinzător număr de 62.
Terra, pe de altă parte, are numai una.
Dar una specială.
Luna noastră, denumită astfel de romani are dimensiuni remarcabile.
Nu este nici pe departe cea mai mare Lună din Sistemul Solar.
Altele sunt mult mai mari.
Titan, una dintre Lunile lui Saturn este de două ori mai mare.
Dar Luna noastră este cea mai mare, în raport cu planeta gazdă.
Are 1/3 din dimensiunile Terrei, este mare în comparatie cu Pământul.
Dacă privim Terra printr-un telescop de la o anumită distantă
vedem Terra si alături încă o chestie mare.
Dacă te uiti la Jupiter, sau la oricare altă planetă,
vezi o planetă mare si multe Luni mici alături de ea. Asadar...
Luna noastră e mult mai mare si este singura dintre...
dintre cele 8 planete aflate în această situatie.
Dimensiunile relative ale celor două corpuri sunt destul de apropiate
încât unii astronomi au ajuns să discute despre sistemul "Lună-Terra"
ca despre o planetă dublă.
Distanta medie de la Pământ la Lună este de 384403 km.
Adică 3 zile de zbor în spatiu.
Diametrul Lunii este de aproximativ 1/3 din cel al Pământului,
având o valoare de 3476 km.
O singură zi pe Lună echivalează 27,3 zile terestre.
De aceea, o fată a Lunii este orientată permanent spre Pământ.
Luna stă permanent cu fata către planeta noastră.
Asadar, Luna trebuie să execute o rotatie completă în jurul Pământului
până completează o rotatie în jurul propriei axe.
Precum copiii în cadrul jocului "Facem cerc în jurul lui Rosie".
Stau mereu cu fetele spre interior, în timp ce se tin de mâini si se învârt în cerc.
Zero, toate motoarele functionale. Decolare. Decolare reusită...
Desi Luna e foarte apropiată de Terra,
e necesară doar o scurtă vizită pe Lună
pentru a observa că este foarte diferită de lumea noastră.
Este un loc extrem de periculos.
Am aselenizat. E liniste pe aici. Vulturul a aselenizat.
Desigur, aerul lipseste. Ai nevoie de costum spatial.
Luna nu are niciun fel de atmosferă.
Asadar, undele sonore nu au cum să circule.
Dacă esti pe Lună si vrei să discuti cu un prieten,
acea persoană nu te poate auzi. Decât prin radio.
Într-o zi, pe lună mă plimbai,
într-o preafrumoasă lună de...
- Decembrie. - Nu, Mai !
Lipsa atmosferei înseamnă de asemenea absenta oricăror molecule
pentru a dispersa lumina solară.
Asadar, cerul este negru, în permanentă.
Iar terenul nu e de mare ajutor pentru iluminarea peisajului.
E monocromatic. Nu prea ai parte de culori pe acolo,
pietrele sunt gri-maronii.
Poate că au tonuri mai calde într-o directie, poate spre Soare
tonuri reci, tonuri de gri, orientate în altă directie,
dar culorile lipsesc.
La neplăcerile unei vizite se adaugă si temperaturi extreme.
Alternanta dintre căldură si frig este brutală.
De la 132 grade peste zero, ziua,
la 115 grade sub zero, noaptea.
Chiar si gravitatia redusă a Lunii, 1/6 din cea a Pământului,
poate prezenta un pericol pentru turisti.
O realitate de care astronautii de pe Apollo au tinut mereu cont
în timpul numeroaselor călătorii pe Lună.
Si-au dat seama că, dincolo de peretele costumului lor
de vizorul costumului spatial era moarte.
Dacă ar fi făcut ceva si ar fi căzut pe o piatră
si-ar fi pierdut echilibrul si s-ar fi lovit de un colt,
vizorul ar fi putut crăpa, expunându-i vidului lunar,
noi am fi avut o mare problemă.
Dar în timp ce costumul spatial protejează turistul lunar împotriva vidului,
a lipsei de oxigen, a temperaturilor extreme si a radiatiilor solare letale,
un potential pericol împotriva căruia costumul oferă o minimă protectie,
este reprezentat de micro-meteoritii de mare viteză.
Ei lovesc frecvent suprafata lunară.
Mici meteoriti...
Cei care, în atmosfera noastră ard si produc fenomenul stelelor căzătoare,
acolo, în lipsa oricărei atmosfere lunare lovesc direct suprafata.
Pulverizează suprafata lunară,
generând un strat de praf cu granulatie cât pietrisul, numită regolit.
Dr Amanda Hendrix studiază Luna în Laboratorul pentru turbo-propulsie NASA.
Această uzină e un fel de fabrică de regolit.
Macină pietre. Asta face.
Timpul trece mai repede la această moară de pietris.
Aici, productia e gata în mai putin de o oră,
dar pe Lună, a fost rezultatul a 4 miliarde de ani de bombardamente,
de către meteoriti si micrometeoriti care cad în ploaie la suprafată si sparg rocile.
La fel ca produsul morii de pietris de aici,
regolitul lunar s-a format la granulatii diferite,
de la roci mari la praf fin.
Acest praf fin ne este cunoscut din imaginile misiunii Apollo
unde am văzut urmele încăltămintei astronautilor, în praf.
E foarte fin si... Atât de fin, de fapt, încât astronautii au avut probleme.
Li s-a lipit de costume, le-a intrat în echipamente
si le putea crea probleme.
Meteoriti destul de mari au lovit Luna în trecut.
Mai exact, aceste impacturi majore
sunt responsabile pentru petele întunecate circulare, de la suprafata lunară.
Formele care, pentru multi observatori
par a fi dispuse ca ochii, nasul si gura unei fete umane.
Determină iluzia Omului de pe Lună.
Meteoritii au generat bazine uriase la suprafata Lunii.
Unele dintre ele au 1100 km diametru.
Lava neagră a străbătut zonele de impact si a inundat bazinele formate.
Astăzi, aceste regiuni întunecate se numesc, "maria", termenul latin pentru "mare".
Notiunea datează din secolul XVII,
când observatorii renascentisti au examinat Luna.
Ei au presupus că zonele întunecate ar putea fi oceane.
Iar astronomii timpului au dat nume stranii acestor pete negre sau mări.
Toate mările sunt numite după efectele atribuite, pe vremuri, lunii.
Avem Marea Furtunilor, Marea Crizelor, Marea Linistii,
si asa mai departe...
Unele dintre bazinele nou formate s-au erodat mai putin,
asa încât caracteristicile lor sunt destul de clare.
Un bazin special este numit Marea Orientală, sau Marea Estică.
Are 965 km diametru, si este format prin impact,
unul major si direct.
Rezultatul este similar cu centrul unei tinte.
Această cicatrice Orientală arată ca o lovitură de glonte în sticlă, unde să văd
cercuri concentrice împrejur si linii de fractură radiare emergente.
Oamenii spun adesea că
dacă această fată a Lunii ar fi privit direct spre Pământ,
mitologia asociată Lunii ar fi complet diferită,
pentru că ar fi arătat ca un ochi imens care ne-ar fi examinat.
Trei rânduri concentrice de munti înconjoară Marea Orientală,
iar unele dintre vârfuri se ridică la câtiva km.
Sunt efectele impactului monstruos.
Lanturile muntoase de pe Pământ sunt produse în special prin
miscarea continentelor,
care se lovesc lent unele de altele încovoindu-se.
Se formează lanturi muntoase care se erodează, rezultând
formele pe care le vedem, precum Matterhorn în Alpi (piramidal), erodate de apă.
Pe Lună nu există plăci tectonice.
Suprafata este imobilă.
Cu toate astea, pe Lună există munti.
Iar motivul, este prezenta acestor bazine imense...
Are loc o explozie uriasă care produce o excavatie,
aruncă materialul pe margini, asa că avem lanturile muntoase inelare,
Arcuri muntoase care înconjură locul impactului.
Aici, impactul este influentat de forte externe,
si nu interne.
Alt crater de impact, important, si mult mai mic decât Marea Orientală,
dar cu atât mai spectaculos, este Tycho.
Botezat după numele unui mare astronom danez din secolul XVII
această structură de impact
este localizat în sectorul sud-vest al fetei vizibile a Lunii.
Se află în zona luminoasă... e aproape vizibil cu ochiul liber.
Când a avut loc explozia, ca si în cazul altor multe cratere,
a aruncat jerbe luminoase de praf,
formând striatiile radiare divergente. Este evident.
Razele formate din materialul aruncat
se întind pe 1400 km de la locul de impact din Tycho.
Un munte de rămăsite se ridică si din centrul craterului.
Ca rezultat al reculului care a urmat impactului cu asteroidul.
O parte a materialului foarte dens din centrul zonei de impact
a refulat, în timp ce structura de impact fie a ricosat, fie s-a dezintegrat.
Dar, cu mult timp înainte ca multe dintre caracteristicile Lunii
să poată fi identificate prin telescoape sofisticate sau prin călătorii în spatiu,
observatia amănuntită a comportamentului si aspectului lunar
a fost vitală pentru locuitorii Pământului.
Timp de cel putin 15000 de ani, omul a venerat Luna, ca sursă de lumină,
ca si călăuză pe mări,
ca punct de referintă în agricultură.
Si, mai presus de toate... ca un bun cronometru.
Înainte de aparitia sistemelor moderne, cronometrarea era o problemă dificilă.
Cronometrorii din vechime aveau două optiuni:
puteau monitoriza Soarele sau Luna.
Dacă încercăm să tinem socoteala zilelor,
si am utiliza un calendar solar, asa cum facem azi,
într-un an sunt 365 de zile iar asta înseamnă să tii o socoteală complicată,
ceea ce nu era la îndemâna oricui.
Să comparăm aceasta cu un calendar lunar. Oricine poate spune când e lună plină
când e Lună nouă, pentru că Luna nu se vede atunci când e Lună nouă,
în timp ce Luna plină se vede mare si rotundă.
Ciclul lunar are 28 sau 29 de zile deci usor de numărat
iar cele mai multe civilizatii au debutat cu un calendar lunar.
Observatorii antici ai Lunii au realizat că vecina noastră planetară
are efecte de natură fizică asupra Pământului.
Luna este responsabilă pentru fluxul si refluxul mareelor.
Eu consider Luna ca si pe această minge de tenis
iar Pământul ca si această minge de fotbal american.
Mareele sunt provocate de atractia gravitatională a Lunii,
Este evident... Luna atrage într-un fel apele de la suprafata Pământului.
Si produce o usoară bombare a acestora în directia Lunii.
Ceea ce este mai putin evident este bombarea similară în directia opusă Lunii
astfel încât avem două maxime de flux pe zi.
A doua maximă a fluxului poate fi determinată
de forta a Pământului.
Si Pământul si Luna posedă miscare de rotatie care face ca
apa din partea îndepărtată de Lună să se deplaseze tot spre exterior.
Un exemplu extrem al diferentei dintre maximul si minimul mareic
se poate observa pe coasta golfului canadian Fundy.
Nivelul apei între maximul si minimul mareic
variază cu uimitoarea valoare de 16 metri.
Pentru unele forme de viată de pe Terra,
fluxul si refluxul determină aparitia unui habitat propice.
Un alt efect al atractiei gravitationale a lunii asupra planetei noastre
este responsabil pentru însăsi
continuitatea vietii pe Pământ.
Luna stabilizează clima terestră. Efectul gravitational al Lunii
mentine gradul de înclinare al axei de rotatie a Pământului.
Această înclinare mentine ciclicitatea anotimpurilor,
în timp ce Pământul se roteste în jurul Soarelui.
Dacă Luna nu ar exista, sau dacă ar fi foarte mică,
atunci se poate demonstra matematic,
că înclinarea Polului Nord ar varia foarte mult,
cu o înclinare între 0 si 90 de grade. Actualmente este de 23.5 grade.
Variatiile ar fi haotice.
Luna joacă astfel un rol important în stabilitatea
axei noastre de rotatie, a planetei si desigur a climei.
De-a lungul mileniilor, având în vedere rolul important al Lunii
si prezenta sa constantă pe cerul noptilor noastre,
omul a început să caute date referitoare la originea sa.
Cum s-a format ? Cum a apărut Luna ?
În anul 455 î.E.N. savantul grec Anaxagoras
a emis teoria conform căreia Luna era o rocă desprinsă din Pământ.
Pe de altă parte, multi dintre contemporanii săi,
erau convinsi că Luna e o zeitate,
sau poate o imensă minge de foc.
Asadar, teoria lui Anaxagoras nu a avut o priză prea mare.
Dar speculatiile au continuat,
fără un rezultat concret, până în 1609.
În acel an, astronomul italian Galileo Galilei
a îndreptat unul dintre primele telescoape spre Lună,
si si-a dat seama că priveste întinderi ale unei alte lumi.
Când privim Luna prin telescop,
arată complet diferit de modul în care arată, privită cu ochiul liber.
În loc să pară plană asa cum apare dacă o privim cu ochiul liber,
pare rotundă si se văd umbrele,
se văd craterele invizibile cu ochiul liber,
si pare un nou univers, o nouă lume,
sărind în ochi în toate cele trei dimensiuni.
Galileo a realizat desene în detaliu ale suprafetei micii planete,
si a definit Luna ca un element solid,
si nu ca un zeu sau ca o minge de foc.
Dar acest pionier al astronomiei nu a discutat public originea Lunii.
În primul rând, deoarece s-a concentrat asupra altor planete.
Până în 1873
nu a existat o teorie stiintifică asupra originii Lunii
care să fie făcută publică.
Această teorie a apărut datorită genialului astronom francez Edouard Roche.
Roche a sustinut teoria concretiunii simultane,
care, în principiu, spune că
Terra si Luna au crescut în acelasi timp si din aceleasi materiale.
Pe vremea lui Roche, oamenii de stiintă
credeau că planetele s-au format prin condensarea unor nori de gaze fierbinti.
Că s-au contractat treptat, s-au răcit si pe măsură ce s-au contractat
s-au separat în inele gazoase
astfel că aveam un inel aici, altul aici si asa mai departe.
Toate aceste inele gazoase s-ar fi agregat si ar fi format planetele.
Roche vedea Pământul si Luna ca pe un Sistem Solar în miniatură.
El a presupus că Terra a apărut dintr-o sferă gazoasă
care s-a răcit, s-a contractat si a emis un inel gazos,
care s-a agregat si a format Luna.
Această teorie are însă punctele ei slabe.
Pentru că Luna are un continut de fier mai scăzut decât al Terrei.
Dacă cele două corpuri s-ar fi format din acelasi material
compozitia ar fi fost aceeasi.
Dar nu este.
Mai sunt si alte inadvertente
care i-au făcut pe astronomi să-si pună alte întrebări
pentru a explica existenta Lunii.
În ultima treime a secolului XIX
au început să apară teorii moderne asupra originii Lunii.
În 1873, omul de stiintă Edouard Roche
a sustinut ideea că Luna s-a format în vecinătatea Pământului
din aceeasi nebuloasă de particule si gaze.
Dar ideea avea un punct slab major.
Luna are un continut de fier mult mai redus decât al Terrei.
E mult mai putin densă.
Ce e important de tinut minte în legătură cu Luna si compozitia ei
este absenta unui miez feros în comparatie cu Pământul.
Ne imaginăm Pământul prezentând o zonă centrală extinsă
ca si cum jumătate din interiorul Pământului este format din fier, nichel-fier
iar acest material s-a scufundat spre centrul Pământului
după formarea sa initială.
Luna este mai degrabă o simplă stâncă.
Oamenii de stiintă au dedus masa Lunii
prin observatie si calcul matematic.
Dacă Luna ar avea aceeasi compozitie ca si Terra,
continutul în fier ar trebui să fie asemănător.
Teoria lui Edouard Roche avea o fisură pe care acesta n-o putea explica.
Dar altă idee a apărut, în curând
după cea a concretiunii simultane.
În 1878, George Darwin a anuntat teoria fisiunii în legătură cu originea Lunii.
Ideea a captat oarecum atentia datorită celebritătii tatălui său,
Charles Darwin, autorul "Originii Speciilor".
Cu timpul, George Darwin a iesit din umbra celebrului său tată
si a devenit cel mai cunoscut expert în maree.
Prin analize extensive ale interrelatiilor dintre Lună si maree
George Darwin si-a dat seama
că Luna se îndepărtează treptat de Pământ.
Acest fapt a fost demonstrat 95 de ani mai târziu.
Când astronautii au aselenizat,
au montat mici oglinzi pe Lună.
Acum se poate îndrepta un fascicul laser spre Lună
iar fasciculul laser va fi reflectat
putând astfel aprecia exact distanta de la Pământ la Lună.
Distanta creste cu 3.8 cm pe an.
3.8 cm înseamnă 1,5 inch.
Dacă realizăm un film cu timpul dat pe extrem de repede înainte,
vedem cum Luna se îndepărtează progresiv de Pământ.
Asta vedem azi.
Darwin a imaginat procesul invers,
ca si cum filmul s-ar derula în sens opus.
Pe măsura întoarcerii în timp, Luna ajungea tot mai aproape,
iar miscarea orbitală a Lunii si rotatia Pământului
deveneau tot mai rapide.
Astfel că Luna ar trebui, în final
să intre în contact, să lovească Pământul.
Concluzia logică a lui Darwin
a fost că, o portiune a Pământului topit care se rotea cu mare viteză
s-a separat din masa principală
si s-a desprins pentru a deveni Luna noastră.
A început imediat să efectueze calcule matematice
pentru a inversa traiectoria Lunii
în drumul ei ipotetic dinspre Terra.
Spre marea sa frustrare, a ajuns într-un punct apropiat de Pământ
iar de acolo nu a mai putut avansa în calculele sale.
Matematica nu i-a permis să continue.
Se obtine un punct în care Luna
se roteste în jurul Pământului cu o frecventă
de 5 sau 6 miscări de revolutie pe zi.
Asa încât zumzăie în jurul Pământului.
Si e la numai
8000 de km distantă de Terra.
Dar matematica nu i-a permis lui Darwin
să aducă în contact cele două corpuri.
Teoria fisiunii a fost dezbătută timp de decenii,
dar oamenii de stiintă au ajuns la concluzia
că miscările relative ale Pământului si Lunii
nu puteau rezulta din această teorie.
Pământul ar fi trebuit să se învârtă prea repede
pentru a ajunge la viteza de rotatie actuală.
Cursa pentru obtinerea unei explicatii referitoare la aparitia Lunii
a continuat cu o nouă teorie emisă de un american.
În 1909, Thomas Jefferson Jackson See
era căpitan în Marina SUA
alocat în Mare Island lângă San Francisco.
Slujba sa era de a observa ora exactă pe coasta de vest a SUA.
Dar See era si un om de stiintă talentat.
Avea o pregătire solidă ca si astronom.
A fost unul dintre primii americani
care a sustinut un doctorat în astronomie.
A fost în Germania de unde a revenit cu titlu de doctor în astronomie
ceva nemaiauzit până atunci.
SUA erau într-o stagnare stiintifică în 1800.
Statia de bază a lui See, în Mare Island, avea un observator.
Iar slujba căpitanului îi lăsa suficient timp pentru a teoretiza.
A petrecut mult timp analizând ipotezele concretiunii simultane si fisiunii
legate de originea Lunii,
si nu a fost convins de niciuna.
Treptat, Thomas See a dezvoltat o idee complet diferită.
A fost denumită "teoria capturării".
În principiu, See a presupus că Luna s-a format de fapt
într-o altă parte a Sistemului Solar decât Pământul,
că a orbitat în jurul Soarelui ca si celelalte planete.
Dar, într-un punct anume s-a apropiat de Pământ
si a fost captată de gravitatia Pământului.
El presupunea existenta unui asa-zis "mediu de rezistentă"
în Cosmos. Acum stim că asa ceva nu există.
See nu a explicat niciodată ce voia să însemne mediul de rezistentă
posibil mici particule de materie.
Cu toate astea, era sigur că acestea nu mai existau.
Ideea lui era că, pentru ca Pământul să captureze Luna
aceasta din urmă ar fi trebuit să vină de departe
să întâlnească mediul de rezistentă, să încetinească
si apoi să fie capturată treptat pe orbită.
Poate nu dintr-o dată, ci după o anumită perioadă,
urmând a fi capturată treptat pe orbita circumterestră.
E ca un fel de practicant de bungee care sare de pe un pod,
si coboară, urcă
dar nu pe distante mari, coboară, urcă.
Apoi ajunge într-un punct minim.
Teoria capturării, a lui Thomas See ar explica diferenta
dintre continutul în fier al Lunii si Pământului.
Dacă Luna s-a format altundeva, compozitia ar fi mult diferită.
Pe de altă parte, ipoteza capturării în gravitatia Terrei
a unui obiect de asemenea dimensiuni, este foarte improbabilă
deoarece nu există niciun fel de mediu de rezistentă
pentru a încetini o structură de dimensiunile Lunii.
Toate cele trei teorii au punctele lor slabe.
Originea Lunii rămâne un mister.
La 20 iulie 1969, astronautii americani au pus prima oară piciorul pe suprafată.
Un pas mic pentru om,
un pas urias pentru omenire.
Au aselenizat, în modulul lunar pe un câmp de lavă solidă
numit Marea Linistii.
Iar pilotul misiunii, Buzz Aldrin, a descris privelistea unui pustiu magnific.
- Minunată priveliste... - Nu-i asa că-i grozav ?
Un loc magnific aici.
Astronautii au adus înapoi 21 kg de roci si praf lunar,
sau regolit.
Vă auzim limpede. Pozitia noastră este 133:0-69:15.
Geologii de la centrul spatia Johnson din Houston abia asteptau sosirea.
Emotia contactului cu primele probe a fost extraordinară.
A fost pur si simplu incredibil.
Nimeni nu stia la ce să se astepte.
Ne-am dat seama imediat că erau roci bazaltice
precum cele care se regăsesc în Hawaii.
Sunt foarte asemănătoare cu acelea din Hawaii.
Geologii NASA au găsit cu surprindere nu numai roci bazaltice
ci si de alte tipuri.
Roci numite brecii - pietris în italiană.
Breciile rezultă în urma impactului cu asteroizii.
Să ne imaginăm un corp de mari dimensiuni care loveste Luna
într-un mod haotic, producând multe reziduuri, care zboară în exterior
si care lasă la urmă un crater
Iar pe Lună se pot observa multe cratere.
Resturile sunt aruncate în sus si aselenizează în jurul craterului
apoi se compactează prin căldura generată de crater
se transformă în roci cu un aspect haotic,
se observă tot felul de obiecte si roci de dimensiuni diferite
cu forme diferite, din toate rocile care erau în zonă
în momentul impactului.
Nu am observat asa ceva pe Pământ.
Curând, rocile de pe Lună au început a spune o poveste fascinantă.
Rocile si solul contineau particule
care indicau faptul că Luna fusese acoperită de un ocean adânc de lavă
imediat după formare.
Observatia a fost întărită
de descoperirea faptului că rocile erau sărace
în ceea ce oamenii de stiintă numesc "elemente volatile".
Elementele volatile sunt acelea care se evaporă cu usurintă
si care dispar la încălzirea unei roci.
Exemple de elemente volatile sunt apa si potasiul.
Dacă am compara rocile terestre cu acelea lunare
am observa că acestea din urmă sunt secătuite.
E ca si cum ar fi fost încălzite
si ar fi pierdut elementele volatile.
Dar alături de aceste diferente majore,
probele lunare au prezentat si o asemănare uimitoare
între ceea ce găsim la suprafata Lunii si rocile din solul terestru.
Izotopii elementelor individuale cum ar fi oxigenul...
Avem diferite forme de oxigen.
Luna are aceleasi proportii ale diferitelor forme ca si Pământul.
Dar toate rocile pe care le stim din întreg sistemul solar
mai exact meteoritii care cad provin din spatiu,
au proportii diferite de izotopi ai oxigenului.
Ceea ce înseamnă că materialul lunar
si cel terestru sunt similare.
Probele lunare au adus dovezi solide,
privind originea geologică a Lunii.
Dar astronomii care au încercat să explice originea Lunii
mai aveau câteva necunoscute.
Pentru William Hartmann, de la Institutul de Stiinte ale Planetei din Tucson, Arizona,
informatiile aduse de rocile lunare au confirmat ipoteze
la care lucra de peste 10 ani.
Astronom distins si pictor de imagini ale spatiului,
Hartmann absolvea în anii '60 la Universitatea din Arizona,
participând la un proiect de cartografiere a craterelor de impact de pe Lună,
de la bazine enorme, sau mări, la mici scobituri, abia vizibile.
Încă din timpul cartografierii din anii '60 ne-am dat seama
că marile bazine sunt realizate prin impact.
Asteroizi enormi lovesc Luna
si produc aceste explozii importante, unele cu un diametru de 965 km.
Cât de mare trebuie să fie obiectul care determină un asemenea efect ?
Unul cu un diametru de 250 km.
Asadar, avem obiecte destul de mari care bântuie prin Sistemul Solar
pe măsură ce Pământul se forma, obiecte care se zdrobeau de planete.
Pentru Hartman, problema unor asteroizi de 160 km care loveau planetele
ridica unele întrebări.
Este posibilă coliziunea unor obiecte de dimensiuni planetare ?
Are asta vreo legătură cu aparitia Lunii ?
În 1972 Hartmann si colegul său de la Tucson, astronomul Don Davis
au creat un program pentru calculator care să-i ajute să dezvolte aceste idei.
Programul tenta o simulare
a proceselor de concretiune de la începuturile Sistemului Solar.
Astronomii voiau să vadă dacă si alte corpuri planetare
formate în vecinătatea Pământului s-ar fi putut lovi de acesta.
Ideea era de a descoperi un alt corp ceresc
care să se prăbusească în final pe Pământ,
să pulverizeze scoarta terestră...
precum si pe cea a impactorului,
si poate că Luna ar fi putut să apară prin acest mecanism.
Cu o precizie destul de mare, simularea a arătat că o a doua planetă
s-ar fi putut forma în zona de concretiune a Terrei.
O planetă de dimensiunea lui Marte.
Nu e vorba de Lună pentru că, dacă s-ar fi format din aceleasi elemente ca si Pământul
ar fi trebuit să aibă miezul feric si o densitate apropiată de a Pământului.
Desigur, Luna nu are asa ceva.
Aceste dovezi erau suficiente pentru ca Hartmann să propună o a patra ipoteză.
A fost numită Teoria Marelui Impact.
În 1974 a apărut o nouă ipoteză asupra originii Lunii terestre
ipoteză care a debutat pe scena stiintifică.
Sustinătorii ei au numit-o Teoria Marelui Impact.
Ideea de bază era că, în urmă cu 4,5 miliarde de ani
Pământul s-a lovit de un obiect de dimensiunile planetei Marte.
O coliziune epică.
A imprimat Pământului o miscare de rotatie.
Se crede că acest eveniment ne-a oferit ziua de 24 de ore.
Ciocnirea a fost atât de importantă
încât a aruncat materie pe orbita circumterestră.
Se presupune că Luna s-a format prin agregarea acestui material.
Dr. Robin Canup si colegii de la Institutul de Cercetări-Sud-Vest din Boulder
au construit un model computerizat pentru a studia detaliile
scenariului acestui impact gigantic.
A divizat Pământul si protoplaneta care l-a lovit
în miliarde de particule. Traiectoria acestor particule a fost urmărită
în timpul impactului.
Simularea descrie impactul văzut din exterior
de sus.
Pământul era probabil semilichefiat încă dinaintea acestui impact.
Initial, impactorul a venit din această directie,
a lovit Pământul excentric.
Iar impactorul s-a alungit
ca un brat lung de materie, localizat pe aici.
Oamenii de stiintă cred că straturile superficiale ale Pământului
s-au topit complet ca urmare a impactului.
Coliziunea a imprimat Pământului o miscare de rotatie.
Si se poate observa că această coliziune a realizat
o distorsionare importantă a formei Terrei.
După câteva ore, observăm că bratul alungit de materie din impactor
se agregă gravitational în două formatiuni.
Formatiunea internă din materialul impactorului
este formată în majoritate de miezul impactorului.
Asa încât, în momentul în care această formatiune reintră în contact cu Terra,
eveniment care a avut loc aici,
marea majoritate a fierului adus de impactor
s-a acumulat în Pământ.
Cealaltă formatiune
trece foarte aproape de Pământ,
si este întinsă de gravitatia acestuia într-un epansament lung,
care ulterior s-a rupt pentru a forma un disc.
Se presupune că materialul s-a agregat pentru a forma Luna, în mai putin de un an,
în urma marelui impact.
Astăzi, pe Terra, nu mai există nicio urmă a acelui impact
deoarece, în acel moment, planeta noastră avea numai
90% din volumul actual.
Restul de 10% s-ar fi acumulat din resturile unor impacturi ulterioare, mai mici.
Gravitatia Pământului are si un efect de remodelare.
Imediat după impact, Pământul a recăpătat
o formă sferică.
Orice depresiune provocată de impact
a fost ulterior acoperită.
Autorul Teoriei Marelui Impact, Bill Hartmann
si-a prezentat ipoteza în cadrul unei conferinte stiintifice, în 1974.
Pentru circa 10 ani, teoriei nu i s-a dat o prea mare importantă.
Interesul asupra Lunii a crescut brusc la finalul misiunilor Apollo.
În sfârsit, într-o conferintă pe acest subiect tinută în Hawaii în 1984
la 12 ani de la ultima aselenizare,
cei mai renumiti astronomi au ajuns la un consens.
Teoria Marelui Impact era cea mai plauzibilă la ora respectivă
pentru a explica originea Lunii.
Cred că mai sunt unii care spun
"Bine, dar încă nu s-a demonstrat."
E ceea ce as numi, teorie implicită.
În orice tratat de stiinte ale planetei sau de geologie
este singura teorie acceptată.
Chiar dacă mai există mici inadvertente care trebuie explicate
dar, în general, e o teorie functională.
Chiar dacă există un consens asupra aparitiei Lunii
oamenii de stiintă nu au încetat să studieze cel mai apropiat vecin cosmic
din toate punctele de vedere.
Ideea revenirii la suprafata Lunii cu o statie permanentă
este o idee recentă a Casei Albe si NASA.
Priveliste minunată prin fereastră.
Totul este functional.
O astfel de bază ar fi utilă pentru antrenarea astronautilor
pentru a supravietui în spatiu timp îndelungat.
De asemenea, ar fi un punct util pentru lansarea
unor eventuale misiuni spre Marte.
Dar astfel de scopuri stiintifice grandioase
nu reprezintă o preocupare pentru pământenii obisnuiti,
care privesc din când în când fascinantul disc strălucitor pe cerul noptii.
Pentru noi, discutiile despre oceanele magmatice...
despre micrometeoritii care generează regolitul...
despre impacturi cataclismice...
nu vor umbri fascinatia si romantismul
vecinei noastre planetare
Luna.
Traducere biotudor@gmail.com
Adaptarea Bubuloimare